Гадаю, нам саме сюди. Так?
Гей!
Він, мабуть, вже снідає.
Ні.
Гаразд.
Отже...
- Що далі? Навіщо ми тут? - Щоб поснідати.
Навіщо?
Карл зупинився тут вчора. Тому ми тут і зустрічаємось.
А де тато? Він вже тут?
А з ким ми, по-твоєму, розмовляли?
Я не...
Ось він.
Як він? Як його справи?
Я не розумію, навіщо він наполіг, щоб їхати самостійно.
Не носить свій слуховий апарат.
- Гадаю, у нього безсоння. - У Чикаго 14 градусів.
А тут мінус десять.
- Чекай, тату. - Як це пояснити?
- Ми тебе не чуємо. - Пробач.
Дякую.
- Як ти? - Гей, тату!
Так, так, так!
Він прокинувся?
Так! Вже не спить. О котрій ти сьогодні прокинувся?
Не знаю, десь о п'ятій ранку.
П'ята ранку - самий світанок.
- Зайдете? - Так.
- Давайте. - Гаразд!
- Пробач. - У них...
Що у них? Чекай, тебе не чутно.
Хвилиночку, вийдемо з машини.
Що у них, кажеш, тату?
У них тут чудовий буфет.
Все. Є просто все.
Карл вже закінчує третю вафлю.
- Смакота яка. - Так.
Ласкаво прошу.
Гей, тату.
Не певен, чи я готовий до цього.
Добре.
Ходімо, тату.
- До зустрічі. - Ідемо всередину.
Ага.
Що?
Я рада, що ти приїхав.
- Куди б я дівся? - Ага.
Гей! Карле!
- Гей, Ел. - Гей.
Привіт.
- Як справи? - Чудово.
Гей, Карле.
- Як справи? - Сама знаєш.
- Як ще вони можуть бути? - Так, так.
- Гей. - Гей.
Хочеш вафель?
Ні, ні. Але, дякую.
Диви, їхній головний телеканал -
пропаганда правих.
- Його дивиться Карл, обережно. - Я знаю.
- І всі інші теж, іноді. І я. - Ні.
Так. Це інформація, Дене.
З ким він розмовляє?
Бог його знає. Він завжди щось придумує.
- Денні! - Так?
Іди сюди.
- Ти не сходиш? - Ні. Він кликав саме тебе.
Давай, тигре.
- Так? - Скажи Карлу, нехай сяде на телефон.
- Карле. - Свіжа.
Тато хоче, щоб ти з кимось поговорив по телефону.
- Так, з ким? - Він нічого мені не каже.
- Я пильнуватиму вафлі. - Ага.
- Дякую. - Немає за що.
Так, знаю.
Сьогодні треба зайнятися йогою.
За ці вихідні я набрала кілька кіло. Це вже відчувається.
Тото, ми більше не в Канзасі.
Ні, ми в Міссурі.
Так.
Не розумію, я її батько, і ти мені кажеш,
що я не маю права нічого сказати?
Що це за маячня?
Ось її чоловік!
Алло?
Так, це він.
- "Я". - Так, це я.
Хвилинку.
- "Він, я..." - Алло?
Добре.
- Детектив Фрачетті? - Добре.
Це Карл Мюллер.
ВІТАЄМО У КОЛУМБІЇ ШТАТ МІССУРІ
Ні, ні, він її батько.
"Це місто займало друге місце у рейтингу
найкращих міст для життя.
Але з 2006 воно не займає місця...
- ...у сотні найкращих". - Бувайте.
Так. Він сказав, нам не можна побачити тіло.
До речі, я...
розмовляв з...
Я розмовляв з менеджером комплексу.
- Він сказав, що ми можемо підійти... - Так?
Він...
Він відкриє нам кімнату.
Що ж...
Коли це було?
Я намагався додзвонитися до нього весь ранок.
Я розмовляв з ним, доки чекав на вас.
Гаразд. Лайно.
Я...
- Піду закінчу вафлі. - Ага.
Чому він не дасть адресу, ми б зустрілися з ним там?
Бо так він не буде головним і не матиме контролю над всім.
- Так, це... Це дуже... - Так.
Зупинимося десь попити чаю?
У буфеті була гівняна кава.
У них є і чай. Так, Ел? Був чай?
Це не чай, це "Ліптон".
- Зараз відчинить. - Дякую.
Так, ага.
Смійся скільки хочеш.
Я не переживу цієї поїздки.
Що ти таке кажеш? Ти тут народився.
- Я народився в Канзасі. - Це ще Міссурі.
- І сам поїхав звідти. - Тобі було два.
Дуже переконливо.
Тут є "Старбакс"? Хіба вони не на кожному другому кілометрі?
- Є ж такий закон? - Ні.
Не думаю, що нам можна робити неавторизовані зупинки, Деніелю.
Ось Карл.
Це... Це не Карл.
Ні?
Ні, ні, це сірий мінівен. У нього чорний фургон, як у футбольної матусі.
- Коли ви востаннє з нею розмовляли? - Я?
Так, обидві.
Ось і Карл.
Ви поїдете за мною?
Так, так, поїдемо. Але не відразу.
- Карле! Карле! - Чекай!
Що?
- Повернися! - Зараз, зараз.
Боже.
- Так? - Хіба ми не чекатимемо на тата?
- Точно. А де він? - Я думала, ви разом.
Ні.
Він паркувався не біля тебе?
- Я не знаю, де. - Гаразд, зачекаємо.
Він припаркувався позаду.
Десь позаду.
- Гаразд. - Ось він. Боже.
Ось він.
- Ніколи його таким не бачила. - Боже!
- Не панікуй. - Пригальмуй!
Гей, тату.
- Поїдете за мою та Карлом? - Так, а зараз...
Боже, обережно! Обережніше з автівкою, трясця!
Боже мій!
- Все буде гаразд. - Добре.
Поїхали.
Що з тобою, довбню?
- Ти маєш їхати за мною! Я знаю шлях! - Шлях він знає!
Кажеш, наче знаєш, що робиш зі своїм життям!
Давай, їдь попереду!
- Краще пристібну пасок безпеки. - Не перебільшуй.
- Чому він зупинився? - Там інша машина.
Так, але вона його пропускає.
Якого біса ти чекаєш?
У шлюбі чоловіка та жінки Бог показує
свою любов та радість, що люди поєдналися з ним.
Від Матфея 22:2-9.
Християнський шлюб найкраще демонструє
земний зв'язок між Ісусом Христом та цер...
Трясця.
Дідько.
Томмі. Так.
Я щойно помітив.
Знаю. Пробач.
Як далеко ви відстали?
Гаразд, я пригальмую.
Так. Я зупинюся та зачекаю на вас, а потім поїду.
Гаразд.
Дідько. Трясця.
Гаразд.
- Звідки мені про це знати? - Так, ти не телепат.
Ти сказала, що залишимося максимум на одну ніч.
Знаю, але я не знала,
що мамі погіршає, і їй знову буде потрібна хіміотерапія.
Давай я підкину тебе до лікарні,
поїдеш додому, до собак,
а на вихідні відведи їх до сестри.
А потім я повернуся за тобою.
Собаки її не люблять.
Чому все постійно виливається у якусь драму?
- Не знаю, що ще сказати. - Нічого. Це моя провина, як завжди.
Якого біса? Я гадав, ти проскочиш кожен світлофор!
- Пробач, Томмі. - Пробач, каже.
Коли ми вже зупинилися, Денні каже, що хоче кави.
Не питай мене чому.
Я зупинюся біля першого ж кафе, а ти їдь за мною.
- Гаразд. - І не проскакуй на світлофорах.
Не буду.
Трясця!
Хочете чогось?
- Ні, не треба. - Ні, дякую.
Мені не треба. Від кофеїну у мене болить голова.
Якщо тут є пончики, я б з'їв.
Ага, авжеж.
- Ти ж недавно їв. - Гаразд.
Він сам спитав.
Дякую, друже.
Гей! Я буду чай. Хочеш щось?
- Візьми мені кави. - Гаразд.
Так. Ти більше не п'єш каву?
Так, вже більше року. Через кислотність.
Так, мені треба з тобою поговорити.
Мені дзвонив детектив Франчетті.
- Ага. - Так.
Отже...
Я ще нічого не казав дівчатам.
Та Карлу.
Я намагаюся дістати побільше інформації.
- Так. Отже... - Розумієш?
Річ ось в чому. Він каже, я не можу...
нічого отримати...
бо я не її чоловік.
Я думав, ти сказав, що він тобі подзвонив.
Я не знаю, що саме там написано.
Але я не хочу, щоб Карл це прочитав,
що б там не було.
Ага.
У записці.
Чому ти йому не передзвониш?
Бо він сказав, що я не можу отримати записку,
бо вона частина...
Бо вона долучена до розслідування.
Але він сказав, що може...
прочитати мені частину.
Я просто гадки не маю, що там може бути.
І не хочу, щоб це когось шокувало.
Тату, мене це точно не здивувало.
Щойно ти мені подзвонив, я зрозумів, що до чого.
Доки я не дізнаюся...
Я не хочу накручувати себе.
Гадаю, все і так зрозуміло.
Вона...
Ні, ні, ні.
Добре?
Ні ти, ні я не знаємо.
- Візьми мені кави. - Гаразд.
Гей, а Карлу - пончик.
Гей, можна мені...
один чай?
Чорний. Трохи молока, я розбавлю. Чи просто долийте самі.
Каву. Гадаю, якусь з цих.
Гадав, ти там заснув.
Ага, вже час вирушати.
Чолов'яга сказав, бути о пів на дев'яту, так?
- Я сказав, що будемо після восьмої. - Гаразд.
Спробуй хоч цього разу не загубити нас.
Томмі, тримай очі відкритими і не відставай.
Чому Карл їде попереду? Він там хоч раз бував?
Не думаю.
Але ти була, тому...
Не знаю.
- Може, переорганізуємо... - Еллі, серйозно?
Розслабся та насолоджуйся.
- Ось тобі пончик. - Денні, ти їдеш зі мною!
Поквапся! Дідько!
- Я гадав... - Розслабся та насолоджуйся.
Ми з Бетті приїдемо.
Чудово.
Може, на День подяки.
Цього року ви організовуєте День подяки?
Я ще про це не думав, але...
Що?
Ти знаєш, Філліп любить вечірки.
Так, мій друг, Філліп.
Коли ти збираєшся їхати?
Я просто виснажена.
Припини, Лін, не змушуй мене пити самому.
- Так. - Як там діти?
Не направляй це на мене!
Ви з Кім мордуєте діточок?
- Припини! Я погано виглядаю. - Пробач, пробач.
Ми не мордуємо дітей.
- Лише стискаємо їхні ручки... - Боже.
...щоб вони попісяли.
Які ви жорстокі.
Особливо фубарів.
Пробач, що? Як ти сказала? Що це значить?
Фубар. Ті, у яких ідіотизм за межею розуміння.
Гаразд. Гей, гей, досить.
Це жахливо. Вони ж діти.
Ти гадки не маєш.
Це цирк малих виродків.
У деяких є додаткові пальці.
Ми тоді: "Ага, це зайве, отже, бувай". Чик!
- Ні. Припини! Припини! - І інше!
Припини! Припини.
Я гадав, ти мала дбати про них та піклуватися.
Ти б точно не впорався.
- Точно... Ніколи! - Ніколи.
Ти б вилетів в перший день, слабак.
Гей, це...
- Карле, хочеш ще? - Ні, мені ще за кермо.
- Коллін? - Ні, ні.
Коллін! Гей?
Гей. Ранок за вікном.
Ні, вона не спить... Вона просто...
У тебе нове шоу. Як воно називається?
"Френкі".
- Що це? - Назва моєї п'єси.
І що за Френкі? Гадав, ти граєш у головній ролі.
Так, я... Це ім'я головного героя, якого я граю.
Точно.
Це британське шоу. Великий хіт у Лондоні.
А як успіхи тут?
Подивимось...
Ми ще... стаємо на ноги. Глядачі ще не готові...
до цього.
Дідько.
Я люблю їх.
Кого?
- Люблю своїх дітей, люблю. - Боже, бачиш?
- Вони - моє все, без них я б померла. - Ага. Казав же, за кермом буду я.
З нею все гаразд?
Так, так, останнім часом вона часто така.
Якого біса?
Все гаразд, це через ліки. Я сходжу за речами.
Ліки? Відколи це?
Гей, Денні, ти бачиш її, коли ти вільний.
Коли ви не подорожуєте, тому...
Тому що, Карле?
Дідько.
Що таке, тату?
Він смиканий. Прискорюється, сповільнюється, прискорюється.
Бісить мене.
Не треба було дозволяти йому бути попереду.
Чому... Чому ти гальмуєш?
- Я виведу батька. Допоможете? - Давайте.
Красно дякую.
- Так, ні, я все знаю. - Мер вже тут була.
- Ось. - Чекай.
- Ось. - Ось так.
- Гаразд. - Чудово. Отже...
- Нам треба сюди. - Хвилинку. Ні.
Не можна... У тебе немає половини карти.
- Якого біса? - Нам потрібна лише ця половина.
Боже.
Треба було повернути ліворуч...
- Ні. - Ми помітили.
- Я теж так подумав. - Ні.
Карле!
Чекай. Томмі, диви.
- Що? - Ми тут.
Ага.
Так.
Так, я бачу.
- Все добре. - Розібралися?
- Так, розібралися, Томмі. - Не пройшло й півроку.
- Гаразд, за мною. - Іншого разу конструктивніше.
- За мною, народе! - Гаразд!
Просто їдьте за мною.
Дякую, люба.
Ти у заповіті.
Дякую, тату!
Можеш їхати.
Гаразд. Чекай, Карле!
Так. Їдь, їдь.
Ти тут була, Мер?
Так, це її будинок. Другий поверх, останнє вікно.
- Боже, ненавиджу такі місця. - Серйозно? Милі, як на мене.
- Так, щоб повіситися. - Дене.
- Серйозно? - Просто кажу.
Яке кіно ви дивилися?
Мер, яке кіно ви дивилися?
Хто?
Ви з Коллін, коли були тут.
Не пам'ятаю. Вона полюбляла фільми жахів.
Отже, чого ми чекаємо?
Ден та Карл мають знайти менеджера. Ключі у нього.
Вона хотіла подивитися щось по Стівену Кінгу,
а я...
Пам'ятаєш тих її шкільних друзів?
- Родина трунарів. - Точно. Лінчі.
Так, один з них вчився зі мною.
У них було 11 дітей, по дитині у кожному класі.
Пам'ятаєш, як вона провела ніч
з одним, який був її віку, у похоронному залі?
- Кріс. - Так, Кріс.
Кріс був милий.
Мер, він був на вісім років молодшим за тебе.
Він був милим.
Ні, ні. Кріс був у моєму класі. А то був...
- Метт. - Так, Метт не такий милий.
- Ми приїхали сюди з Канзасу. - Що він робить?
Продовжуй, що було далі.
Отже, вона та Метт...
Не думаю, що вони зустрічалися,
але вони були друзями, і він запросив її
до похоронної зали... Гадаю, один з дітей
мав постійно там бути. Не знаю, чому.
- Вони охороняли тіла. - Я розповідаю.
- Так, розповідай правильно, Ел. - Там були тіла?
Так. Це ж похоронний дім. Що ще там мало бути?
Чекай, у тому й сенс.
Вгорі у них була невелика кімната.
А щоб туди дійти, треба було пройти через кухню та морозильники,
де тримали тіла до поховання.
Сидять вони у тій кімнаті, дивляться кіно.
Коллін не знає, що то за кіно,
але воно про підлітків, які живуть у будинку біля цвинтаря.
- "Ніч ходячих мерців". - Так.
- Боже мій.
Вона боїться все більше, і у якусь мить каже Метту:
"Мені вже час", встає та бігом вниз.
- Тіла, тіла. - Мер, припини, припини.
Вона лякається ще більше і випадково забігає до кухні.
Там натикається на...
- На стіл-каталку. - На стіл...
Боже, точно.
- З нього падає тіло! - Мер...
Боже. Я все згадала.
І тіло падає на підлогу. Вона мені розповідала.
Ні, тіло не впало.
Ти там була?
Вона і мені розповіла, що тіло впало, Ел.
Тіло не падало. Гаразд.
Продовжуй. Що було далі?
Ні. Не буду.
Здається, ви чудово знаєте, що було далі, тому...
- Припини. - Ну ж бо.
Ну ж бо, Ел.
- Припини. - Давай, розповідай далі.
- Мер. - Отже...
вона...
Збиває тіло, яке падає, а вона кричить.
Це було опівночі. Стрибає вона за кермо і жене додому.
Це так... Це так смішно.
Кінець.
Як же це кумедно.
- Вона любила страшні фільми. - Так.
- Опусти вікно. - Зараз.
Гаразд, зараз я... Хвилинку.
- Гадав, ти від'їжджаєш. - Ні, я мала завести її, щоб відкрити.
- Що там? - Каже, щоб під'їхали пізніше.
Чому?
Вони мають там прибрати чи щось таке.
Що? Ми ж просто заберемо її речі.
Навіщо вони мають прибиратися?
Не знаю, гадаю, там щось є.
І вони мають це прибрати.
Що? Я чогось не знаю?
Вони не хочуть, щоб ми заходили, доки не приберуться.
Гаразд.
І через скільки нам повернутися?
Через кілька годин.
- Боже. - Боже мій.
Гаразд.
Гаразд. Байдуже.
Піду до Томмі. Він розлючений.
- Ага. - Дякую, Карле.
- Все гаразд, Дене? - Ага.
РЕСТОРАН ДІ
У тебе є щипчики?
Не думаю.
Не знаю, що й з'їсти.
- А що ти їси на сніданок? - Привіт.
Чи бажаєте почати з напоїв, може, з нашої чудової кави?
- Можна мені чорного чаю з молоком? - З льодом?
Ні. Гарячий, з молоком.
Гаразд. Що ще?
- Каву. - Каву.
Мені теж чашечку кави.
- Тату? - Що питимеш?
Я...
- Дієтичну колу. - Так.
Гаразд, почнемо з напоїв,
а потім відповім на ваші запитання.
Ти вже обрала?
- Гадаю, вони жорсткі. - Добре.
Прокинься.
Один чай. Гарячий.
Молоко, трошки лимону, про всяк випадок.
- Та кава для дам. - Чудово.
І ще кава для джентльмена.
- Дякую. - Та дієтична кола.
Ось.
- Є якісь запитання чи... - Ні.
Буфет з сніданком позаду. Ми подаємо його весь день.
Чудово.
Можу дати вам ще часу.
Ні, гадаю, ми готові замовляти, так?
- Так. - Так, так. Я буду...
яєчню з двох яєць.
Вона з галетами та смаженою картоплею, також з сиром на вибір.
Якщо я замовлю її, хтось з'їсть печиво?
- Бери, тату, хтось з'їсть. - Добре.
- Який тост бажаєте? - Я буду з галетами.
З нею іде і тост.
Хтось буде мій тост?
Так, бери, тату. Залишиш, якщо не з'їси.
Гаразд. Я буду тост.
Я буду салат з тунцем і з сиром.
- Який соус бажаєте? - Він з соусом?
Ні, не треба...
Є синій сир, ренч, французький, "Тисяча островів" та італійський.
Я буду...
Боже.
- Ренч. - Ренч. Ренч.
А ви, пані?
Кекс з висівок, хрумкий.
- Сер? - Ти на дієті?
- У вас є йогурти? - Йогурти?
Ні, немає.
- Не думаю. - Гаразд.
- Можу спитати. - Не треба.
Я буду... Сир. У вас є якісь фрукти?
Типу фруктового асорті?
Ні, просто яблуко чи банан.
Не думаю.
Я перевірю.
А ти що будеш, Карле?
Чесно кажучи, я щойно поїв, тому...
Пробачте, сер, фруктів немає.
- Гаразд. - Добре.
Тоді просто сир.
- Гаразд, а ви, сер? - Так.
Я буду французький тост.
Він іде з беконом чи сосисками.
- Я буду сосиски. - Ковбасками чи котлетою?
Котлетою.
- Він же щойно поїв. - Знаю.
Пробачте. Пробачте.
Я підніму. Ось. Так.
Якщо щось потрібно, мене звати Курт.
Гаразд, Курте.
Це наче "Звуки музики".
І у нас є Лізл за нашим столиком.
Дуже смішно.
- Що смішного? Що таке? - Нічого.
Ну ж бо.
Вони є у Бетті в сумочці?
Зараз?
Точно, як у мами.
Томмі, Томмі, ну ж бо.
Як же це було давно.
Ми отримали пакунок на пошті, він був до біса важкий.
Бетті подивилася та каже мені:
"Що це ще таке?"
Там не було адреси відправника.
Не треба таке відкривати, це може бути бомба.
Я кажу Бетті, щоб відкрила.
Ми пішли за будинок.
- Щоб було трохи безпечніше. - Ага.
Там купа паперу.
- Це так кумедно, розкриває все... - А всередині цеглина!
- Що? - Боже.
Цегла. Тому пакунок був такий важкий.
Поряд з цеглиною, бачу, пучок білявого волосся.
- Так. Так. - І кажу вголос собі:
"Якого біса?
Якого біса?"
Вона витягає звідти голову ляльки,
сині тіні під очима і все таке.
Вона не розуміла, що за чортівня відбувалася.
Я намагався пояснити їй.
Але це було так смішно. Я не міг...
- Чекайте... Як він потрапив до Коллін? - Від мами!
Твоя мати відіслала його місяць тому.
Ні, ні, ні.
Коллін завжди казала, що мати постійно все зберігає.
Мати зберегла всі ті поламані ляльки.
Як жарт, вона дарувала ті коробки з ляльками моїм дівчатам.
А Коллін та дівчата відривали їм голови, робили макіяж
та відсилали мамі.
Вона обожнювала їх.
І постійно носила у своїй сумочці.
Гадаю, вони практикували вуду.
Точно!
- Чому я ніколи їх не отримував? - Це дівочі забави.
А Вікі отримувала?
- Ні! Здурів? - Ні!
Припиніть. Не треба так.
- Тату, ти її ненавидив. - Я її не ненавидив.
Так, це жорстко.
Важко бути аутсайдером у цій родині.
Я маю дещо вам розповісти.
Яка різниця, зараз чи пізніше?
Мені було дуже важко бути вдома
після смерті вашої мами.
"Дуже важко" - слабо сказано.
Бетті була дуже вірним та добрим другом мені.
Тому ми вирішили
одружитися у травні.
Це... Це чудово, тату.
Це дуже чудово.
Бетті дуже мила.
Так, і у неї є голови ляльок.
Це наче...
Благословення з тієї сторони.
Дякую, Карле.
Дякую, дякую, дякую.
Отже, якщо ми вирішили робити оголошення.
Боже.
Філліп...
та я вирішили усиновити дитину.
- Боже. - Це чудово.
Я знову стану тітонькою.
Коли це буде?
Ми подали заяву до агентства,
і минулого тижня отримали ліцензію.
- Коллін знала про це. - Їй би це дуже сподобалося.
- Так. - Вона б зараз дупу надірвала...
- ...зі сміху. - Так, і не кажи.
- Вона б сміялася. - Бетті з ляльками.
Сподіваюся, ви готові до безсонних ночей.
Дякую.
- Гей. - Ось, тату.
Ні, Даніелю.
Боже.
- Так. - Ага.
- Дякую. - Добре?
Я тобі обов'язково віддячу.
- Денні! - Га?
Поїдеш зі мною чи дівчатами?
У мене є вільне місце.
Гей, чудова ідея.
- Дене, поїдеш з Карлом? - Ось так.
Давай, Дене.
Вони точно вип'ють. Гарантую.
Дай я пристебнуся. Пробач, Карле.
- Чекай... хай Карл поїде. - Давайте.
- Чисто, їдь. - Ні, ні, ні.
Народе! Дене! Дене!
- Дене, що... - Він пригальмовує таксі.
- Гадає, що на Мангеттені. - Їдь!
- Давай. Ну ж бо! - Їдь!
Він зупиняв таксі?
Гадає, що він на Бродвеї чи що?
Карле, чекай!
Гадаю, люди розуміють, саме тому злі сили,
особливо ліберали, його ненавидять.
Бо він хороший. Він хороший.
Він не один з цих брехунів... "Я хочу допомогти біженцям.
Хочу допомогти гендер-флюент... флюїдам... Чи як там воно..."
Ті, хто розповідають, які вони гарні...
- Ти не проти? Якщо я... - Ні, ні, будь ласка.
- Добре. - Так. Я знаю тебе.
Знаєш? Це було грубо.
- Піде сніг. - Ні. Це хмари на дощ.
- Справді? Гаразд. - Так, дощитиме.
Пізніше, може, розвидниться.
- Вийде сонце. - Знаєш, як то кажуть:
"Не подобається погода, зачекай п'ять хвилин".
Ага.
Так.
Так. П'ять хвилин.
Потім зміниться, так?
Отже...
У вас буде дитина, га?
Ага.
Ви не квапилися.
Що є, то є.
Краще пізніше, ніж ніколи.
- Так, це точно. - Ага.
- Так. - Вітаю.
- Так. - Це чудово.
Ага.
Вона...
Так, Коллін була б рада.
Що у вас буде дитина, вона...
Я знаю.
Їй би це сподобалося.
- Так. - Знаєш, що вона мені сказала?
Що ти будеш чудовим батьком.
Так.
Я не знаю.
Будеш.
Саме так і сказала.
Сказала, що приїде, коли буде вільна.
Було б дуже чудово.
Особливо, коли я часто буду в Лос-Анджелесі.
Так.
Залишиш мене у Брукліні з немовлям.
Знаю, знаю, але ми домовлялися.
Так, так, але слухай...
Коли я породнюся з дитиною, мені ти будеш не потрібен.
Можеш надсилати чеки і все. Ми переживемо.
Зможеш іноді провідувати нас.
Боже.
Хлопці...
ідіть познайомтеся з дітьми.
Карл, Мер каже, щоб ми зупинилися.
- Навіщо? - Не знаю.
- Каже, чим швидше, тим краще. - Гаразд.
У наступному районі.
Може...
- Може, там? - Ага.
Так.
- Сонце сходить. - Казав же.
Ти сказав, що дощитиме.
- Ти сказав, зачекай п'ять хвилин. - Точно.
- Трясця! - Чудово!
Отже...
- Дуже вчасно. - Що сталося?
Машина димиться.
Ми просто їхали, як їхали, Мер.
Мабуть, потрібно долити масла.
- Гадаєш? - Так.
Нехай твій чоловік купить тобі нову машину.
- Це і є нова, Еллі. - Гаразд, гаразд.
Трясця. Іди і купи мені масла.
- Авжеж. Зараз збігаю. - Дякую.
Хочеш чогось перекусити, Карле?
- Вона пішла за їжею? - Гадаю, вона жартувала.
- Тату. - Що ми робимо?
Залишаємося собою.
Почуття, наче я на постановці "Немає виходу".
"За зачиненими дверима".
А ти вмієш мене здивувати.
Друзів по книжках треба тримати в напрузі.
І в мене є купа часу на читання.
- Ідеш? - Авжеж, ні.
Тату, пробач, автівка почала коптити.
Чому?
- А як ти думаєш... - Потрібно замінити масло.
- Говард допоможе. - Це Філліп. Ви знаєте, що робити.
Пробач.
Гей, Філліпе, бачив, ти дзвонив.
Тут поганий зв'язок. Думаю про тебе.
Гаразд. Просто хотів дізнатися, як ти там.
Передзвони. Кохаю тебе.
Бувай.
Як тобі поїздка з Карлом?
Не починай.
- Навіщо він тут? - Він її чоловік.
Так, був, і вона пішла від нього.
Думаю, він сподівався, що вони ще зійдуться.
- Не думаю, що це можливо. - Ні?
- Вона жила у підвалі Ел. - Знаю.
Не думаю, що вона взагалі знала, що їй потрібно.
Я думав, їй було краще.
Пам'ятаєш, що сказала мама, коли вона... Після останнього.
Ні, що?
"Я чекала 20 років, доки злетить цей черевичок".
Мер, що вона тут забула?
- Вона працювала медсестрою. - Знаю, але чому тут?
Гадаю, була гарна зарплатня. Її найняли на чотири місяці.
- І вона залишила собак з Карлом. - До Еллі вона взяти їх не могла.
Ворф розірвав би їх на лахміття.
- Боже. - Гадаю, нам вже час.
Гаразд.
- Ден, Мер. - Так.
Так, повторіть, будь ласка.
Так, добре.
Речі, які нас цікавлять,
будуть у володінні МІ, так?
МІ. Зрозумів, так.
Потрібна ручка. Швидше дайте мені ручку.
- Так. - Я запишу.
- Чекай. - Що ти хочеш, тату?
- Гей, просто кажи... - Потрібна ручка.
Я можу записати на телефон.
- Навіщо мені твій телефон... - Мій айфон.
коли я тут, а ти - там?
Який, трясця, сенс у... Пробачте.
Так. Я зараз.
- Алло? - Я знайшла, тату!
- Гей, Карл, нам не... - Ось папір.
Так, хвилинку.
- Що ти робиш? - Знімаю рукавички.
Бачиш? А могли б записати у мій айфон...
Ти майже штрикнула мене ручкою в око.
- Так, слухаю. - Можна і продуктивніше.
Може, стулите пельки?
- Сюзен? Сюзен Скірс. - Сюзен.
Скірс.
- Як пишеться Скірс? - С-К-І-Р-С.
Дасте її номер телефону, будь ласка?
- Сім, п'ять, три... Так, є. - Так.
- П'ять, п'ять, п'ять... - П'ять, п'ять, п'ять...
- Так, нуль, чотири... - Нуль, чотири.
Нуль, вісім. Дякую, так, записав. Скажіть ось що ще.
- Я повернулась! - Гей...
Я купила масло.
- Що... Що таке? - Алло?
- Що? "Ні, ні" що?
Подзвониш Сюзані Скірс зараз?
Так, давай... Зараз подзвоню.
- Готовий? - Який номер?
- Один... - 753-555-0408.
- Сім, п'ять, три... - 555-0408.
- 555... - 555...
- 04. - 0408.
Нуль, чотири...
- Нуль, вісім. - Нуль, вісім.
У нього якась залежність від того телефону, чи що?
Більше ти мені не потрібен... Твої інстинкти.
- Все гаразд, тату? - Добре, люба.
А, це ти.
Так, не хвилюйся за мене.
Я у чудовій формі.
Не знаю.
- Йому потрібна жінка. - Що таке?
- Номер жінки. - Що ти робиш?
Був розпродаж прикрас до Дня подяки.
Не змогла встояти. І є собача їжа.
Ти попреш це з собою у літак?
Ворф - великий хлопчик. Їсть багато. Грошей не багато, а тут розпродаж.
Ти різницю сплатиш за мішки у багажу.
Я й не подумала.
У моєї сусідки є собака.
- Можу віддати їй. - Трясця.
Чи можемо пожувати її по дорозі.
Тату, ми готові.
- Все, можна їхати. Будь ласка. - Дякую, Карле.
Ти закрив кришку, Карле?
- Що ми робимо? Га? - Кришка на місці.
- Агов? - Можеш поїхати зі мною.
- А з ким я поїду? - Дене, сідай до будь-якої!
Можна? Я...
Гей, тату.
Так. Ні, тату, не думаю, що це спрацює.
Так, але якщо вона переживатиме, що її побачать з нами,
чому б не сісти в одну з наших машин?
Так, як у старі часи.
Так, ага, ага.
Так, бувай.
- Боже. - Дякую за допомогу.
Дене, серйозно?
Гей, я маю це задокументувати.
- Як у дитинстві. - Марафон до Флориди.
Що?
Отже...
- Тату? - З ким розмовляє Томмі?
Кумедно. Нібито ненавидить все сучасне, але диви на нього.
Ніколи не давав мамі навчитися працювати на комп'ютері.
Сидів поряд та постійно поправляв,
а вона ще нічого не встигла натиснути.
- Доки вона не кинула. - Так, вона тягнулася до людей.
Це її б вбило.
Добре, що вона цього не бачить.
Так.
- Вийшло, що вийшло. - Поставив ногу?
Ногу поставив?
- Гей. - Гей.
- Я Томмі О'Коннор.
Ви Сюзан?
Так, м-ре О'Коннор, я Сю.
- Сю. Гадав, ви Сюзан. - Ні, Сю досить.
Звіть мене просто Сю.
Гаразд, перше, про що я хотів би поговорити...
- Я не можу з вами розмовляти. - Ви що?
Я можу розмовляти тільки з її чоловіком.
Я її чоловік. Карл.
Добре. Якщо хочете,
можете дати дозвіл на розмову з усією родиною. Вам вирішувати.
Ні, ні, все гаразд. Можете розмовляти з усіма.
Отже, ми знайшли це.
Деякі речі зібрані іншими людьми,
дивлячись, хто прибув перший, хто знайшов тіло першим.
Так, ключі від автівки. Добре.
- А ланцюжок там? - Боже.
- Який? - З маминою обручкою.
Я щось не бачу.
Я не пам'ятаю, щоб воно там було, але поліція
- ...взяла записку і кілька речей. - Записку?
Так, мені не казали, що була записка.
Так, детектив щось казав, але я не знав, про яку саме мова.
Як і казала, деякі речі не під нашою юрисдикцією.
З цим зверніться до поліції.
Тату, чому цим займається поліція?
І я вперше чую про якусь... Про якусь записку.
Так, Карле. Ніхто про неї не знав.
- Тато знав. - Тато?
Спокійно, Еллі!
Я не хотів казати, доки не знаю, про що мова.
Не думаю, що варто відразу робити висновки.
Ну, не знаю. Вона була у депресії та залишила записку.
І до яких висновків можна прийти, га?
Ми не знаємо, Карле.
Ми розмовляли в понеділок. Вона була дуже виснажена.
У них зміни по 14 годин. І це нове місце.
Гадаю, було багато факторів.
- Я думаю... - Так, так.
Але ми не знаємо, чи це випадковість.
Сю, ми можемо поговорити на самоті?
Пробачте, але ні.
Гаразд, гаразд, гаразд.
Знаю, ми всі питаємо,
що саме привело до цього.
Ми не знаємо.
Я навіть не знаю, де саме вона була в ту мить.
Згідно з нашими даними,
її забрали до міського моргу після розтину.
Вона чекає на кремацію.
Боже.
Чи можна подивитися на тіло?
Залежить від поліції, я не знаю.
- Так. - Отже...
Я не хочу бачити тіло...
Я не думаю, що вона хотіла б цього.
Добре.
Це звіт з розтину. Гадаю, я маю передати його вам, сер.
У звіті технічні дані.
Якщо вам цікаво, я скажу, що знайшла.
- Я хочу знати. - Дене.
Гаразд.
Дене.
Я можу глянути сумочку, Карле?
Так.
Хвилинку.
Тіло знайшов Джеймс Даннент.
Менеджер того будинку.
Він дзвонив їй за день до сплати ренти.
Оплата щотижня, і у неї вже був борг.
Не знаю, скільки тижнів. Два чи три.
Він просунув записку під двері за день до інциденту,
а потім прийшов ще раз.
Він постукав та зачекав,
через кілька хвилин ввійшов до номеру.
Коли він ввійшов, побачив безлад.
Рослина валялася на підлозі у проході.
Він побачив щось схоже на калюжу крові біля раковини.
У вітальні він побачив порожні пляшки
та різні інструменти.
Він зайшов до її спальні, вона була порожня, окрім шафи.
Побачив кров на стіні та на ковдрі на ліжку.
Її він знайшов у ванній кімнаті.
Вона лежала на підлозі біля душу.
Коли я приїхала, всі особисті речі
передала детективу.
Я помітила майже порожню пляшку віскі у ванній кімнаті.
Також я помітила порожню пляшку від снодійного.
На обох зап'ястках латеральні порізи.
Також вона різала вену з внутрішнього боку ліктя.
У смерті зіграли роль багато факторів:
пігулки, алкоголь та втрата крові.
Не наша справа думати про мотив чи класифікацію.
Але маю сказати, у цій справі
я бачу людину, яка хотіла померти.
Не знаю, чи стане вам від цього легше.
Гей, Денні.
Як гадаєш, чи варто їх зберегти?
Мер, це лише картопляні чіпси.
Не треба їх зберігати.
Знаю, але, може, це останнє, що вона їла.
Гадаєш, їх варто зберегти?
Так.
Добре, ми подумаємо.
Боже.
- Що ти робиш? - Намагаюся прибратися.
Через скільки потопів пройшло це лайно?
Жебраки не обирають.
Ніхто не змушував тебе кидати твого милого чоловіка.
Я забрала у мами та тата для тебе цей стілець.
Тато майже його знищив.
А що з кораблем вікінгів?
Ні, його врятувати не встигла.
Я любила його. Він був два метри в довжину.
Пам'ятаєш, як він висів над каміном у першому будинку?
Ти хоч пам'ятаєш той будинок?
Здуріла?
У мене від нього травма. У ньому я вперше напилася.
Не може бути. Тобі було 11, коли ми з нього з'їхали.
Ділінь-ділінь, про це я тобі й кажу.
У тебе є якесь снодійне?
Ні.
Що?
Ті, що мені подобаються, без рецепту не продають.
А рецепт мені не виписують, бо я неблагонадійна.
Як думаєш, зможеш дістати мені рецепт?
Я просто...
до біса втомилася.
Тут ти зможеш відпочити.
Ну ж бо!
Я не можу бігати у цьому взутті!
Коллін!
Де ти ділася?
Трясця.
Ти злякала мене, крихітко.
Давай.
Слухай, я мав на увазі зовсім інше.
Ти сама сказала, що не задоволена своєю вагою.
І я просто погодився.
Просто візьми та борися з цим.
- Я знаю, тату. - Ти знаєш, знаєш.
У мене були часи депресії,
чи як ти це називаєш.
Треба бути більш дисциплінованою.
Коллін тут головна.
Коллін - головна. Не дозволяй розуму повзти у той кут.
Тримайся прямо, як треба.
Добре.
Тату?
- Тату? - Так?
Отже...
Я збираюся погодитися на шокову терапію.
Господи Ісусе.
Скільки ж це коштуватиме?
Трясця.
- Що таке, тату? - Телефон розрядився.
У тебе є зарядка?
Ні, трясця.
Пошукай, тут має бути купа зарядок.
Гадаю, у Коллін була під кожний вхід.
Посиджу я хвилинку.
Боже.
Треба продовжувати.
- Я сам, сам. - Добре.
Я...
покладу це до машини Карла.
РІВ'ЄРСЬКИЙ СУД
Вони хочуть, щоб ми сплатили ренту.
Томмі, він виконує свою роботу.
- Роботу? - Він не хотів тебе образити.
- Він наче стерв'ятник. - Боже.
Чекає, коли напасти.
Він сказав, щоб ми сплатили кляту ренту!
- Хвилинку. - Що відбувається?
Хлопець, той, що менеджер.
Так, він вимагає грошей?
Хлопець з передньої?
Я не знаю його імені.
Хвилинку. У нього є рахунок? Чи якийсь запис?
Звідки мені знати?
Ми з Карлом весь ранок збирали пожитки моєї мертвої доньки.
А цей козел махає папірцем мені перед обличчям.
- Тату. - Що?
Давай з ним зараз поговоримо. Ти і я.
Мер, ні, ні. Нехай сюди навіть не заходить.
Ви біситеся не на ту людину!
Облиш, Карле.
Ви розлютилися через якийсь ідіотизм!
Вона, мабуть, йому не заплатила!
Вона ніколи не могла дати ради грошам.
Що ти в біса мелеш? Що ти таке мелеш?
Гей, гей, гей!
Пробачте! Пробачте! Вона слідкувала за своїми грошима.
Я бачив її рахунок. Там порожньо.
А чому ти лазив у її рахунках?
- Я її чоловік і маю право. - Вона пішла від тебе. Тому ні.
Вона хотіла з тобою розлучитися.
Не знаю, ким ти себе уявив!
- Думай, що верзеш! - Містере!
Відчепися! Еллі, скажи йому.
Слухай, я не думаю, що вона збиралася повернутися.
Її божевільний терапевт сказав піти від мене.
- Інакше вона не пішла б від мене. - Вона була нещаслива.
Звідки ти знаєш?
Я знаю, бо була тут кілька тижнів тому.
І ми розмовляли про все. Вона хотіла знову стати на ноги.
І повертатися до тебе не збиралася.
Вона сказала, що хоче розлучитися.
Добре, ви поєдналися проти мене. Ця родина завжди така.
Ви жодного разу їй не сказали повернутися до мене!
Чи не це має робити родина зі шлюбом? Допомагати?
Чому я, по-вашому, тут?
Бо вона моя дружина!
- Моя дружина. - Карле...
- Все це... - Карле, ніхто не проти тебе.
Так, поєдналися, наче якась банда.
Ти...
Пам'ятаєш той випадок у аеропорті, коли хтось вліз перед тобою, Мер,
тоді ми поєдналися проти нього.
- Так. - Це було кумедно.
Хто тоді був з нами? Мати. Мати була з нами.
Коллін.
Пам'ятаєш?
- Так. - Пам'ятаєш?
Вона підійшла до того хлопця впритул.
"Стань у чергу!"
Де... Де Карл?
Втік, мабуть.
Нарешті.
Припини.
Дене, ти маєш вибачитися перед Карлом.
За що?
Він засмучений.
Мер, ми всі засмучені.
Я знаю, ми всі засмучені, але він її чоловік.
А я її брат.
Я знав її довше.
Тому все, що сказав, я казав серйозно.
Добре. Гаразд. Байдуже.
Так, мені на все це наплювати.
Давай.
Гаразд.
Мер.
Що сталося з моєю бандою?
Прості чи з маслом?
Припини. І ти ще питаєш?
Жартую. Я знаю свого чоловіка. Диви, миска холестерину.
Так, так, так.
О котрій завтра прийде той ріелтор?
Об одинадцятій.
Так. Це значить, я зможу виспатися.
Я найщасливіша дівчина в світі.
Куди ти дивишся?
На тебе.
Припини! Я намагаюся подивитися кляте кіно.
Я тебе кохаю.
- Пробач, Денні. - Все гаразд.
- Гей, народе. - Так?
Я знайшов телефон Коллін.
Переглянув.
Дивіться.
Кожен дзвінок від нас.
Так.
Карл прийде?
Ні, він повернувся до готелю.
Скоро приїде твій брат, він хоче там з ним зустрітися.
Як він?
Карл?
Ні. Шон.
Ну...
Так, він...
Все гаразд, мабуть.
Йому шкода, що не може бути з нами.
Вікі не дозволяє йому піти.
Ми всі знаємо, яка вона.
Божевільна.
Так, мені телефонував детектив щодо справи.
Вони закінчували кілька деталей, щоб закрити справу.
Вони вирішили написати, що це було випадкове...
Було випадкове передозування.
Тому...
Вони дійшли висновку, що це було випадкове передозування...
Чи вони просто вирішили так написати?
Яка різниця?
Ні, велика різниця.
Я не думаю, що вона...
Думаю, вона...
Це була мить, коли все їй здавалося безнадійним.
- Так. Її життя йшло шкереберть. - Так.
Я не... Я не...
Я не думаю, що вона уявляла собі, що все закінчиться...
...так, як сталося.
Дуже важливо, щоб ми розуміли...
Я лише...
Я просто невпевнений, чому таке дивне формулювання.
Дене.
Ніхто не знає всієї правди.
Ми не знаємо, на що опиратися.
Ні, я розумію, Мер, але, знаючи її історію,
можна зрозуміти що до чого. Пам'ятаєш? Коли...
У лютому, коли мати помирала.
Ні, це інша річ.
Це був крик допомоги.
Так, так, але це.
Це все інше.
Це випадковість.
- Так вони сказали, тату? - Так, так.
Випадкове передозування.
Це значить, її можна поховати поряд з мамою.
Так.
Ні, я розумію.
Чи вони сказали, що у записці?
Дене, Дене.
Що вона написала?
- Що? - Що було у записці?
Трясця, Дене.
Я думаю, зараз дуже важливо бути відвертими.
- Так. - Сказали, кому вона адресована?
Тобто...
Карлу?
Ні, не Карлу.
Тоді кому?
Нам?
Господи Ісусе.
- Тоді кому, Дене? - Я не знаю. Я її не бачив.
Тому...
Тату.
Що?
Кому адресована записка?
Боже.
Собакам.
Її собакам.
Вона просила пробачення.
І все.
Боже.
Трясця твоїй матері!
Гей, гей, не кажіть так.
- Просто мовчіть. - Пробач.
Я не хочу цього чути, зрозуміло?
- Пробач, тату. - Просто мовчіть.
Повірити не можу.
Вона написала записку своїм собакам?
Тобто...
Це... зовсім "ку-ку".
Так?
Записку про самогубство собакам?
Вона їх любила.
Ви просто купа божевільних.
Є ще одна річ, яку треба обговорити.
Вони кремують її завтра чи післязавтра.
Я хотіла б пучок її волосся.
- Я теж. - Я теж.
- Якого біса? - Тату.
- Що за наруга така... - Тату.
- Я не знаю, чи переконаю... - Тату!
- Що? - Це не прохання.
- Гаразд. Ви готові? - Так.
Гамбургер.
Шоне!
Розворушимо цю вечірку!
- Шоне! - Гей.
Як справи?
- Моя пристрасть. - І самопублікація.
Добре. Дуже добре.
Гей, ти... Пам'ятаєш фото?
- Ні, яке фото? - На твоєму ліжку.
Те, де ви всі у Мер?
Так, на похороні Джеффа.
- Так, де ми на ліжку. - Так.
Тато хотів написати промову для Джеффа.
- Він читав вголос... - А мати перебивала.
Боже. "Мати перебивала", так це називається?
Я намагався бути серйозним, а ви всі жартували.
Мати постійно казала: "Йой, Томе, Томе.
- Моїх п'ятеро дітей. Томе". - Вона повторила це купу разів.
- Денні, ти все знімав. - Так.
- У тебе була камера, так? - Так!
Я знав, що камера ввімкнена, бачив, ти намагався стримуватися.
- Нічого ти не бачив. - Я бачив камеру.
Потім всі зайшли туди. Пам'ятаєш, Карле?
- Так. - І шукав Коллін, здається.
- У неї був мій гаманець. - Так.
Точно.
- Хто зробив фото? - Денні.
- Я пам'ятаю. - Ні, ні.
Це була Джуді. На мій телефон.
Джуді.
- Всі валялися на ліжку! - Джуді.
Точно кажу! На ньому було людей 16.
- У тебе є копія того фото? - Так.
- А число все більше. - Я показував його на похороні мами.
Прийшов Філліп. Він застрибнув на ліжко.
Так, зайшов Філліп. Точно.
Філліп.
Його не вистачає.
Шкода, що він не з нами.
- Дене, подзвони йому. - Ні.
Так, давай.
- Дзвони. - Дзвони-дзвони.
- Ну ж бо, давай. - Дзвони.
Філліп! Філліп! Філліп!
Гей, а ну не волайте!
- Бо нас звідси викинуть! - Ні, ми тут єдині, Томе!
- Серйозно? - Давай, Дене.
Боже, народе!
- Я не знаю, чи він не спить. - Подзвони.
У Нью-Йорку на дві години пізніше. Де ми?
- Гей, гей, гей. - Я навіть не знаю, де ми.
Алло.
- Алло, привіт. - Дай телефон.
- Алло? - Ні, ні, ні. Мій.
- Чую, у вас там вечірка. - Філліпе.
- Гей. - Ми скучили за тобою.
Шкода, що ти зараз не тут.
Я теж за вами скучив. Так, шкода. Хтось має піклуватися про собаку.
Припини. Зараз можна літати і з собаками.
Ти просто нас боїшся.
Філліпе! Філліпе!
Гей, Філліпе! Філліпе!
- Карле! - Привіт, Карле.
Ні, серйозно, це Карл.
- Я знаю. - Як ти?
- Ти вічно його плутав. - Де ви, народе?
- Гей. - Ні, ні, ні.
Всі у моїй кімнаті.
Ми знову з Деном у одній кімнаті.
- Як в старі часи, га? - Тільки не на двоярусних ліжках.
Я щойно приїхав з Міннеаполісу.
Заходжу, а у моїй кімнаті сидить купа божевільних.
Просто зовсім божевільні.
- Вся родина! - Так. Звучить круто.
Гей, віддасте мій телефон? Можна мені мій телефон?
Поверніть мій телефон. Будь ласка.
Серйозно, коли ти приїдеш до Канзасу?
Ти... У тебе язик не ворушиться?
- Вона у дрова. - Ні.
Вона просто у дрова.
Вона точно як мати. Бокал вина, і вона в ауті.
Не вплутуйте бідну маму.
Не вірю жодному слову.
Карле, Карле, Карле, лови!
Припиніть.
Віддай мені телефон. Віддай його мені.
- Карле, Карле! - Що?
- Віддай телефон. - У мене його немає!
А у кого? Тату!
Тату, будь ласка, віддай... Трясця!
- Гей, гей. - Мер!
- Карле, Карле! - Припиніть!
- Моя цицька! - Мені, мені!
Боже, народ!
- Подорослішайте! - Малюк.
Алло?
Дене?
Боже.
Тепер він найменший.
Ага.
Боже, так і є.
- Гей. - Гей.
Як ти?
- Гей, Дене. - Знаєш...
- Твоя пісня. - Я думав про тебе сьогодні.
- Ти маєш заспівати! Карле, голосніше. - Мер, не треба.
Він не хоче.
Дене! Денні, іди та заспівай нам!
Мер, я розмовляю з Філліпом.
Денні, ти маєш заспівати!
Давай, Дене.
Коллін хотіла б.
- Я не хочу. - Давай!
- Шоне, давай! - Гаразд.
Шоне, не треба.
Шоне, давай!
Давай.
- Давай. Допоможіть мені. - Боже, припиніть.
Я розмовляю з Філліпом.
- Він не хоче співати. - Я вам не морський котик!
- Давай, Дене. Що такого? - Я не хочу співати!
Припиніть, припиніть!
Я не хочу співати!
Народе.
- Денні, Денні, Денні! - Я не хочу співати цю кляту пісню!
Стуліть свої писки!
- Алло? - Боже.
- Так. - Що відбувається?
Боже, Дене, ми просто жартуємо.
Я вам не дресирована мавпа! Зрозуміло? Ви...
Я не можу робити це, бо хтось хоче!
Це... Ви...
Боже.
Так.
Так, я знаю. Знаю.
Так.
Так, давай, любий.
Давай, любий. Я знаю, знаю.
Так, так.
Я знаю. Знаю.
Давай, поплач.
Я знаю.
Гей, Філліпе.
З ним все гаразд?
Так, все добре.
Був просто... важкий день.
Він передзвонить тобі... пізніше.
Авжеж. Ви знаєте, де мене знайти.
- Гаразд. - Дякую.
Я чув, як Ден раніше знущався з неї, коли вони були малими.
- Дуже вчасно, Карле. - Так.
Він залазив під її ліжко.
Та повільно стягував всі ковдри, щоб вона почала плакати.
А потім... Він втікав до своєї кімнати і...
Мати приходила і питала:
"Що сталося, Коллін?"
Коли... Коли це було?
Ти багато чого не знаєш.
Тоді і не розповідай краще нічого.
Гаразд.
Кумедно.
Вона була малою, коли я пішов до коледжу. Я наче її і не знав.
- Вона була зовсім малою. - Знав ти її.
Ні, я про те, що проґавив її дитинство.
Коли ми нарешті зустрілися, вона була вже... Такою...
Пришелепкуватою?
- Еллі. - Це правда.
Це... Це правда!
Вона була несповна розуму.
Вона була унікальною.
Унікальною.
І вона була...
Бунтаркою, такою завзятою.
Вона була такою... розумною.
І сильною.
І такою люблячою.
Так. І ще багато чого.
Може, я просто намагаюся пригадати...
зрозуміти, скільки часу ми провели разом, зрозуміти...
Це неважливо, Шоне.
Коли ти був з нею, час нібито зупинявся.
Так.
Так, мабуть.
Так.
Тато заснув.
Це був довгий день.
Так.
Ми думали, що ти ледве не суперлюдина.
Але завіса спала з моїх очей,
і я бачу, хто ти є насправді.
Трясця. Що таке?
"Ти пишеш про мистецтво, але нічого в ньому не тямиш.
Твої книги, якими я захоплювався..."
Стій! Не давай мені забагато. Лише перші фрази.
Ти ж не знав.
Не давай забагато. Лише перші слова.
Пробач, у мене немає інструкції, як допомагати брату отримати роботу.
У ній сказано: "Не бісися. Давай мені потроху, доки я не підхоплю".
Гаразд, але я тепер розумію, чому Філліп не допомагає тобі.
Так, починаємо.
- Ти мені не допоможеш? - Ти сказав, не давати забагато.
- Але дай хоч щось! - Добре, гаразд.
"Ми думали, що ти ледве не суперлюдина.
Але завіса спала з моїх очей".
Жахливо.
Пробач, але це Чехов. Боже, ти гірша за маму.
Вона теж грає?
Корчить обличчя. Встає. Починає грати.
Наділяє персонажів іншими акцентами.
Боже! Трясця, може, вимкнути?
- Ні. - Гаразд, гаразд.
- Я потім промотаю. - Гаразд. Так, так.
- Перегорни сторінку. - Так, так, так.
- Ага. - Так.
Так.
Я не замовчу!
Я ще не скінчив!
Ти зруйнувала моє життя. Я не жив! Я не жив!
- Коллін, давай! Твоя черга! - Я не можу!
Я не можу тримати камеру та слідкувати слово в слово. Трясця!
Давай. Я маю це зробити. Я маю відіслати це завтра.
Я у пастці тут, у бомж-Вірджинії,
зі всіма цими республіканцями та гольф-кортами!
Тато почує, тихіше.
Він буде типу: "Гей, що ви, діти, тут робите?"
Господи Ісусе!
- Ні, я не можу. - Чому?
- Піду спати. Я не можу. На добраніч. - Ні, ні.
- Гадаю, мати зробила ТВ-мікс. - Ні, навіть не нагадуй.
Я з'їм все. О ні!
Ні, на добраніч. На добраніч. Бувай.
Обломщик!
Дене.
Невдаха!
Гей, Дене.
Я з'їм весь ТВ-мікс.
Знаєш, я думала, що ти ледве не суперлюдина.
Але завіса пала з моїх очей.
Побачимося вранці.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ СВІТЛІЙ ПАМ'ЯТІ КЕТЛІН О'ХАРА ДОСТЕР
ВІТАЄМО У КОЛУМБІЇ
Переклад субтитрів: Фатун Володимир